En film om en fotografs liv?
Til en start er det godt at huske på, hvor ordene kommer fra.
På græsk betyder foto "lys". Og graf kommer af "graphein" - skrive, tegne.
En fotograf er bogstavelig talt en der tegner med lys.
En mand som skriver og omskriver verden med lys og skygger.
Serra Palada, Brasiliens guldmine, lå der foran mig.
Da jeg nåede hen til kanten af det enorme hul, -
-rejste hårene på min krop sig.
Jeg havde aldrig set noget lignende.
Jeg så for mig, i et splitsekund, -
-menneskehedens historie...
Opførelsen af pyramiderne...
...Babelstårnet, Kong Salomons miner.
Ingen lyde fra maskiner kunne høres.
Alt man kunne høre var lyden fra-
-50.000 mennesker i et stort hul.
Samtaler, støj, menneskelige lyde, blandet med lydene fra manuelt arbejde.
Jeg var vendt tilbage til tidens oprindelse.
Jeg kunne næsten høre guldet hviske i disse mænds sjæle.
Al denne jord måtte fjernes. Alt er ikke guld.
Mændene måtte klatre op ad små stiger, -
-som førte op til større stiger.
For endelig at nå helt op.
Man ville virkelig ikke falde ned derfra.
Hvis man faldt ned, kunne man risikere at hive andre med.
Jeg klatrede op adskillige gange om dagen, -
- men jeg troede aldrig, jeg ville falde ned. Ingen andre faldt ned.
Man skulle bære sække, ikke falde. Jeg skulle fotografere.
Mændene klatrede op 50-60 gange om dagen.
Den eneste måde man kan komme ned på, er ved at løbe.
Hvis man stopper op, falder man.
Alle disse mænd dannede en ekstremt organiseret verden.
Men i et komplet vanvid.
Man får det indtryk, at de er slaver.
Men der var ikke en eneste slave. De var kun slaver af tanken om-
- at blive rige. Alle ville gerne være rige.
Der var alle typer: Intellektuelle, universitetsuddannede...
...landbrugsansatte...
...byarbejdere. Mennesker af alle slags, som prøvede lykken.
Når en guldåre blev ramt, -
- kunne alle der arbejdede i den sektion af minen-
-vælge en sæk.
Og i den sæk de valgte og dette er slaveaspektet, -
- kunne der være ingenting eller der kunne være et kg guld.
I dette øjeblik stod ens frihed på spil.
Mennesker der kommer i kontakt med guld, kan aldrig slippe det.
Jeg så dette billede første gang på et galleri for mere end 20 år siden.
Jeg anede ikke, hvem der havde taget det. Måtte være både en stor fotograf-
-og en eventyrer, tænkte jeg.
Der var et stempel og en underskrift: Sebastiao Salgado. Jeg købte billedet.
Galleriejeren viste mig andre billeder af den samme fotograf.
De bevægede mig dybt.
Særligt dette billede: Et portræt af en blind tuareg-kvinde.
Det rører mig stadig til tårer, selv om jeg ser det hver dag.
Det har hængt over mit skrivebord siden dengang.
Jeg vidste altså allerede en ting om denne Sebastiao Salgado.
Han er virkelig optaget af andre mennesker. Det betød meget for mig.
Mennesker er jo jordens salt.
Det varede et stykke tid før vi endelig mødtes og talte om hans liv, -
-hans arbejde og hvor det hele kom fra.
THE SALT OF THE EARTH
Hvis man samler mange fotografer på et sted, -
- vil de tage meget forskellige billeder.
Fordi de nødvendigvis kommer-
-mange forskellige steder fra.
Alle skaber deres egen måde at se tingene på, -
-alt efter deres personlige historie.
Jeg tilegnede mig min måde at anskue tingene på her, -
- på dette sted. Her er mit ideal om planeten.
Jeg gik lange ture med min far på dette landsted.
Vi kom her for at betragte.
Bag hvert bjerg er der en historie, noget at se.
Her har jeg drømt meget.
Jeg ville over bjergene, jeg ville vide mere.
En rejse med Sebastiao Salgado
Indonesien. Vest Papua. Yali-folket. 2011
Sebastiao var en værre slyngel. Han rejste altid.
Det var helt utroligt. Min far var også sådan. Han var aldrig i ro.
Frem og tilbage. Hele tiden.
Som Sebastiao. Han skulle være i Vitoria, men så var han her.
Eller nordpå for at diskutere politik. Var det ikke for hans medstuderende-
- ville han aldrig være blevet færdig med sine studier.
Han var ikke god til at studere. Men det lykkedes ham at få sin økonomigrad.
Jeg ønskede han skulle læse jura. Han læste det et år.
Så skiftede han til økonomi, hvad der var godt for ham.
Det var Sebastiao Salgado, altså hans far.
Han gav sit navn til sin eneste søn, som forblev en rastløs rejsende, -
- men alligevel havde gavn af de studier som hans far fik ham til at gennemføre.
På en måde, han ikke selv havde forventet.
Hans uddannelse som økonom bibragte ham en solid viden-
- om globale markeder, handel og industri.
Han vidste, hvad der drev verden.
Det hele startede i den lille by Almores i det centrale Brasilien.
Der var hans fars kvægfarm under den store himmel.
Der var store atlantiske regnskove og den dengang fremkommelige flod.
Først og fremmest var der de endeløse tog, som kørte forbi, -
- lastet med mineraler og jernmalm, som skulle ud til hele verden.
Det var og er stadig jordens største mineområde.
Her voksede unge Sebastiao op, sammen med syv søstre. Hvilket liv!
Hele sommeren legede han ved bredden af Rio Doce, den "søde flod."
Det er der, du er nu. Og her er vi, vores lille dokumentarfilmhold
Jeg lærte en ting: At have en fotograf foran kameraet, -
- er meget anderledes end at filme alle andre,
Han stod ikke bare der og var sig selv.
Nej, han reagerer og responderer, -
- ved at bruge sit foretrukne våben, kameraet.
Manden skyder tilbage.
- Wim, jeg har et godt billede af dig. - Og jeg har et af dig.
Det kan jeg tænke mig.
I dette tilfælde fotograferede han ikke bare mig, -
Han havde to foran sit kamera.
Den anden fyr var min medinstruktør, hans søn Juliano.
Han havde allerede ledsaget sin far med sit kamera på flere rejser.
- som Papua Ny Guinea, som I så lige før.
Eller som her til en fjern ø, i Det Østsibiriske Hav.
Jeg ville ønske, jeg også havde været der.
Far og søn Salgado inviterede mig til at komme og fortsætte filmen med dem.
For at tilføje en udenforståendes syn på deres eventyr, tænker jeg.
Jeg tøvede ikke et sekund. Hvad mere kunne jeg ønske?
Endelig ville jeg lære denne mand at kende, finde ud af hvad der driver ham-
- og hvorfor hans arbejde havde gjort så stort et indtryk på mig.
Jeg vidste ikke, at jeg ville opdage meget mere end kun en fotograf.
Sebastiao var 15 år da han tog toget og forlod sin lille by for altid, -
- for at gå på gymnasiet i provinshovedstaden Vitoria.
Først vidste han ikke, hvad han skulle gøre med pengene i sine lommer.
Han havde aldrig betalt for noget før. På gården producerede de alting selv.
Han sultede de første uger, da han var bange for at bestille mad.
Vi ved ikke hvordan det ville være gået hvis denne kvinde ikke var dukket op.
Lelia. Hun var 17, musikstuderende og fantastisk smuk.
Det var kærlighed ved første blik.
Da Sebastiao fik et stipendium til at læse ved universitetet i Sao Paolo, -
-flyttede de dertil og blev gift.
I midttresserne var de begge involveret i venstrefløjspolitik.
Som mange af deres studiekolleger i Paris, Berlin og Chicago.
Brasilien blev regeret af et brutalt militærstyre, -
- så der var stor fare for at blive arresteret, deporteret og tortureret.
I august 1969 forlod Sebastiao og Lelia deres hjemland, -
-og tog en båd til Frankrig.
Mens Sebastiao fortsatte sin udvikling som økonom læste Lelia arkitektur.
En mindeværdig dag købte hun et kamera til sit arbejde, -
- og den der brugte mest tid med det var Sebastiao.
Det første billede han tog var selvfølgelig af Lelia.
Så fik Sebastiao job ved Intl. Coffee Organisation og de flyttede til London.
Han var på vej til en karriere i Verdensbanken og rejste tit til Afrika.
Han tog Lelias kamera med og kom altid tilbage med masser af billeder.
Han indså at billederne gav ham meget mere fornøjelse end økonomirapporterne-
- og de to traf en modig beslutning sammen.
Han skulle tage den risiko at forlade en lovende karriere som økonom, -
-og begynde forfra.
De flyttede tilbage til Paris og investerede alt de ejede i fotoudstyr.
Sebastiao prøvede sig frem inden for sport, -
- lavede portrætter, bryllupsbilleder og nøgenbilleder, før han fandt sit kald.
Det er mine første billeder. Vi var i byen Tahoua.
Unge mødre stod i kø for at få mad, -
- da der havde været en streng tørke i Niger i 1973.
Det var hårdt for Lelia, fordi hun var gravid.
Jeg kan huske at vi var lige der, -
-vi besøgte en ven i Niamey, -
- da den lokale marabut kom forbi. Lelia var i shorts og var meget smuk...
Han satte sig-
- og sagde til Lelia: "Sæt dig på mine knæ."
"Åh", sagde jeg. Der er et lille problem.
Denne kvinde er gravid med vores første barn.
Så det er bedst hun forholder sig i ro.
Han forstod så at det ikke var...
...det rette øjeblik.
Han gik så med et kilo sukker, lige så glad som hvis han var gået med Lelia.
Deres søn Juliano blev født i Paris i 1974.
Her er han, ham som skulle blive min ven og medinstruktør.
Lelia fortsatte med at støtte Sebastiao så godt hun kunne som ung mor.
Lelia arbejdede hårdt for at præsentere Sebastiaos værker alle vegne.
Magasiner, aviser og bureauer.
Og så, efter et par signifikante udgivelser, -
- fandt de modet til at udtænke deres første store, fotografiske projekt:
"Otras Americas" - det andet Amerika.
Det skulle føre Sebastiao gennem hele Sydamerika.
Lille Juliano bliver vant til, at hans far er væk i længere perioder.
Siden vi forlod Brasilien i 1969,-
-havde jeg savnet Sydamerika meget.
Så jeg besluttede at foretage en rejse gennem Brasiliens nabolande.
Ecuador, Peru, Bolivia...
Jeg drømte om at se bjergene i Sydamerika, Andesbjergene.
På den tid var der en stor, social bevægelse i Sydamerika, -
"Frihedens teologi."
På denne rejse mødte jeg en ung præst i Ecuador.
Han hed Gabicho. Vi var begge unge, jeg var fotograf og han var præst.
Han bragte dem Guds ord og organiserede farmerne-
- i kooperativer og introducerede begrebet solidaritet.
Og siden han havde adgang til disse fællesskaber, -
- kunne jeg tage på nogle fantastiske rejser.
Der var vi, i 3000 meters højde. Vi klatrede nogle gange-
-600 eller 700 meter på en dag.
Det var en udsøgt fornøjelse, at leve i dette landskab, i disse fællesskaber-
Dette er Saraguros, en indianerstamme i det sydlige Ecuador.
De er meget religiøse, men også meget glade for alkohol.
I weekenden drak halvdelen af dem, -
- både mænd og kvinder, sig totalt fulde.
Bonden til venstre, han hedder Lupe, Guadalupe...
Vi blev meget nære venner.
På det tidspunkt havde jeg meget langt hår.
Og jeg havde et rødblondt skæg.
Vi gik sammen i bjergene og en dag sagde han til mig: "Hør, Sebastiao."
"Jeg ved du er sendt fra himlen." Ifølge Saraguros' legender-
- ville Gud i Jesu skikkelse vende tilbage til jorden-
- og bestemme, hvem af dem der skulle i himlen.
Da vi gik i bjergene fortalte han mig om sit liv.
Han troede seriøst, at jeg var sendt som en observer,
- som skulle rapportere "derop" om deres opførsel.
Jeg havde aldrig før i mit liv-
- mødt mennesker med en så anderledes tilgang til tiden.
Tiden sammen med Saraguros føltes som et helt århundrede.
Alting var så langsomt. Det var en anderledes tænkemåde, en anden rytme.
Der var en fatalisme i deres ansigter.
Dette er i staten Oaxaca i Mexico. En gruppe bønder ved navn Mixe.
Alt er som i middelalderen.
Åget, ploven...
Det dybeste Sydamerika.
Det var mennesker på landet, -
- men det der betød mest for dem var musik.
De forgudede musikken.
Alle i deres samfund som kunne spille på et instrument, -
-havde ikke behov for at arbejde.
De arbejdede som musikere.
De lod mig sove i adskillige dage-
- i et meget koldt værelse med cementgulv-
- for at se om jeg kunne klare det, om jeg virkelig ønskede at blive.
Da jeg havde holdt ud et stykke tid fik jeg lov til at bo i et hus.
Så kom jeg meget tættere på fællesskabet.
Det var en fornøjelse for mig. Vi blev meget nære venner.
Dette er i det nordlige Mexico. Tarahumara.
Dette folk er store løbere, langdistanceløbere.
De går ikke, de løber. Det var virkelig svært at følge med.
De gik ikke, de fløj!
Dette er en Tarahumara. Hans ansigt er markeret af livet.
Smukt hår, fantastisk hår.
Folk kom hen til mit kamera og jeg fornemmede, at jeg mest var-
-en lydoptager.
De fortalte mig ting, som om jeg optog deres historier.
Styrken i et portræt ligger i den brøkdel af et sekund, -
- hvor man fanger et glimt af personens liv.
Øjnene siger meget, ansigtsudtrykket.
Når man skyder et portræt er det ikke kun dit billede.
Personen tilbyder det til dig.
Disse rejser betød så meget for mig.
At komme hertil efter alle årene, hvor jeg ikke kunne besøge mit eget land.
Det var mit kontinent.
Sebastiao var otte år om "Otras Americas."
På disse rejser ind i det dybeste Sydamerika forsvandt han simpelthen-
-i lange perioder ad gangen.
Juliano voksede op med en fraværende far.
Hans forældre kunne i det mindste skrive breve frem og tilbage.
Det var selvfølgelig langt før moderne kommunikationsveje.
Når han kom hjem for at se sin familie og redigere sine fotos med Lelia, -
- fremstod Sebastiao som en stor eventyrer for sin søn.
En slags superhelt, snarere end en fotograf.
Og jumpcut.
Til mig, 30 år senere. Endelig ledsager jeg min far på en af hans missioner.
Til Wrangel, en isoleret ø i det arktiske ocean.
Sebastiao håbede at fotografere de sidste store samlinger af hvalrosser.
Jeg ville finde ud af hvem han var, ham jeg kun havde kendt som min far.
Jeg ville opdage fotografen, eventyreren, for første gang.
Skide bjørn! Han narrede os. Han jog dem alle i vandet.
Helt utroligt.
Hvad synes du? Hvad synes du, far?
Jeg tror det bliver kompliceret at få denne historie.
Hvis dette er alt vi har.
Det er ikke bare at komme tæt på bjørnen og tage et billede.
Hvis framingen er dårlig, har man en bjørn, men det er ikke et billede.
Det er ikke et godt sted. Der er intet i baggrunden, -
- som kan bruges til at skabe et velkomponeret billede.
Ingen handling, ingenting.
Jeg kunne kun se deres stødtænder, ikke omridset af hovederne.
Det var som at være i Dantes Inferno.
Med de stødtænder... alle disse former... imponerende.
Far, fortæl hvad der skete i 1979.
I 1979 var Lelia gravid med vores anden søn. Vi vidste, det var en dreng.
Da Rodrigo blev født, -
-havde han alle tegn på Downs syndrom.
Han var så sød med sine skæve øjne.
Jeg følte han var helt normal. Det gjorde Lelia også.
Lægen foretog en masse tests. Det var tre uger før vi fik besked.
Den dag han ringede var jeg så anspændt, -
- at jeg græd da jeg hørte resultatet. Jeg kunne ikke holde op med at græde.
Min lillebror kunne ikke gå i skole eller lære at læse og skrive som mig.
Rodrigo ville blive isoleret i en verden, vi ikke kunne tage del i.
Det var meget hårdt for mine forældre.
Men så skete der noget. Rodrigo udviklede sit eget sprog.
Som familie lærte vi langsomt at afkode hans følelsesmæssige alfabet, -
-og kommunikere uden ord.
En tid senere tog min mor, min bror og jeg flyet til Brasilien.
Militærdiktaturet var smuldret.
Jeg var fem år og forstod ikke, hvor vigtig denne lange rejse ville blive.
På et tidspunkt åbnede en mand et af vinduesskodderne og sollys væltede ind.
Hans stemme gav genlyd i kabinen: "Vi flyver over Brasilien."
Min mor kiggede ud og blev stille.
Hun så sit hjemland for første gang efter så mange år.
Det var sådan et lykkeligt øjeblik og da hun vendte sig mod mig, -
-var hun i tårer.
Min far var i Fransk Guyana og skulle støde til os senere.
Det var den 31. december og jeg var vendt tilbage til Brasilien.
Det var fantastisk at vende tilbage til sit land-
-efter ti et halvt år udenlands.
Det var lidt et chok. Lelias hjemby var ikke den samme.
Vitória havde forandret sig meget. Alting var anderledes.
Min region havde også forandret sig meget.
Jeg mødte mine forældre igen. Da jeg rejste var de-
- unge og friske. Jeg så at min far var ældet meget.
På det tidspunkt ønskede jeg at udforske Brasilien mere indgående.
Min søster lånte mig en bil, -
- og jeg kørte rundt i seks måneder i det nordøstlige Brasilien.
Jeg kendte ikke området. Jeg havde altid drømt om Nordøstbrasilien.
Jeg mødte disse folk, som skulle til en begravelse.
Jeg parkerede bilen i vejsiden og tog med dem.
Børnedødeligheden var ekstremt høj i det nordøstlige Brasilien.
Disse børn døde før de blev døbt.
Man mener at børn som ikke er døbt, -
-ikke har ret til at komme i paradis.
De forbliver i et rige, kaldet limbo.
Hvis et barn døde med lukkede øjne er det fordi, det er døbt.
Hvis øjnene er åbne, lader man dem være åbne, så barnet kan finde vej.
Ellers vil det være på evig vandring.
Dengang var det muligt at leje kister i kirken.
Man kunne leje en kiste billigt.
Den blev brugt dusinvis af gange.
Her ses sådan en kisteudlejning.
Ja, det er sko. De solgte alt: Sko, kister, bananer, grøntsager, -
-is, alting...
Det er en region, hvor liv og død er tæt forbundet.
Dette er et fællesskab som beder-
-og lærer om politik på samme tid.
I Brasilien var og er der en stor bevægelse med bønder uden jord.
Mange af dem kommer herfra, -
-fra det nordøstlige Brasilien.
Disse folk har en moralsk styrke-
- og en stor fysisk styrke selv om de er skrøbelige-
-og spiser dårligt.
Bemærk, hvor udtørret regionen er.
Det er som et stykke Sahel i Brasilien.
Her vandrer folk væk for aldrig at vende tilbage.
Sommetider er der så tørt og hårdt, -
- at menneskene flygter sydpå, de forlader deres jorder.
Salgados farm, Minas Gerais, Brasilien
I mange år har vi lidt under manglen på regn.
Der var masser af kvæg her før, -
-men det er forbi nu.
Der har været massiv tørke. Der er ingen græsgange mere.
- Hvorfor er det forbi? - På grund af tørken.
Vi har sået, men der er ikke et græsstrå tilbage.
Det er ikke så lang tid siden.
Din far og jeg har brugt mere end 20.000.
Hvor er det blevet af?
Der var masser af fugle...
...kanariefugle...
...solsorte...
Der plejede at være en stor skov på den bakke, -
-og endnu en skov bagved.
Der har været meget erosion. Det hele er udtørret.
Når det regner er der intet til at holde vandet tilbage.
Det er en katastrofe.
Jeg har ingen anelse om, hvordan det kan stoppes.
Farfar, var du lykkelig på denne farm?
Var du lykkelig her?
- Var du lykkelig her? - Om jeg var lykkelig?
Ja, fordi jeg var i stand til at sørge for en uddannelse-
- til mine syv døtre og Sebastiao. Det var svært, -
- men jeg er glad for, at jeg gjorde det.
Jeg tjente 100.000 på skoven alene, -
- så børnene kunne gå i skole, blive godt opfostret, og få mad og tøj.
I alle de år jeg har været i Brasilien har min farfars jord altid været sådan.
Afsvedet og udtørret.
Da Sebastiao kom tilbage til farmen efter sin rejse i nordøst, -
- var stedet ikke det paradis, han havde kendt som barn.
Men han havde andet at tænke på.
Den lidelse han havde været vidne til, forandrede ham.
Hans rolle som fotograf tog en ny retning.
Vi forstod at han følte sig kaldet til at tage af sted.
Jeg savnede ham stadig meget.
Men jeg forstod ham.
I hans næste projekt som førte ham til Sahel i Afrika, -
- begyndte Sebastiao at arbejde med Læger uden grænser.
Etiopien 1984
Jeg arbejdede i Etiopien i 1984,-
- og fortsatte gennem Sahel i 1985 og 1986.
Jeg tilbragte næsten to år i regionen for at fortælle om hungersnøden.
Der var de største flygtningelejre nogensinde i historien.
Det ville jeg utroligt gerne vise.
Vise at en stor del af menneskeheden-
-var i stor nød.
Og det var frem for alt et problem omkring deling af resurser, -
-og ikke bare en naturkatastrofe.
Det er en koptisk region. I det nordlige Etiopien er man meget kristne.
De er meget ydmyge. Selv med et døende barn vil de ikke mase sig foran andre.
De venter hellere.
Bemærk disse menneskers tilstand.
I denne tilstand har man ingen modstandskraft.
Man siger at menneskene dør af hungersnød.
At den svækker kroppen. Men det er de parallelle sygdomme der dræber.
Når man angribes af kolera foregår dehydreringen-
- så hurtigt. Man mister 12 liter vand om dagen på grund af diarré.
Man dør i løbet af to eller tre dage.
Så unge ansigter, -
-der er ældet af lidelsen.
Hvis man ser på hans pande ligner han ikke en ældre mand.
Det er tomheden i hans øjne som får ham til at virke gammel.
Se, hvor ung hun er, se deres barn. Han er hendes mand.
De fleste døde om natten, på grund af kulden.
Døden her er en fortsættelse af livet.
Menneskene var vant til døden.
En mand vasker sin kone før hun skal begraves...
...klædt i sit gedeskind...
En meget ung kvinde.
Ifølge den koptiske tradition skal kroppen være ren-
- når man møder Gud. Den vaskes igen og igen, -
-også selv om der ikke er meget vand.
For hver person der dør dør også en del af en anden.
En mand forbereder sin søn til begravelsen.
Siger farvel en sidste gang.
Det er familiemedlemmer, der forbereder den døde.
At vide at en regering lader sit eget folk sulte, -
-hvilket faktisk var tilfældet her, -
- i denne lejr i det nordlige Etiopien...
Det var en brutal politisk uærlighed.
Tigray-regionen, Etiopien 1984
Jeg vendte tilbage til Etiopien i slutningen af 1984.
Guerillaerne vidste at regeringen ville fordrive disse mennesker, -
- så man startede en evakuering gennem Sudan.
Man flygtede overalt fra hele Tigray-regionen.
Vi blev angrebet af to helikoptere.
Mil Mi-24. Meget hurtige kamphelikoptere.
De skød på folk med maskingeværer.
Jeg tog et billede og løb så.
Der var mange gravide kvinder. De håbede at når de nåede frem, -
- ville de finde mad og vand. Og endelig nå det forjættede land.
Jeg må have tilbragt mindst to måneder der.
Da jeg kom til Sudan arbejdede jeg meget ved disse menneskers ankomst.
Denne mand kom fra Etiopien. Hans kamel kunne ikke mere, måske var den død.
Han blev ved og ved... men da han nåede hen til lægerne var hans barn dødt.
Efter denne lange rejse.
Læger uden grænser måtte opgive denne lejr.
Vand er essentielt i disse lejre-
- så man blev nødt til at flytte lejren så hurtigt som muligt.
Folk blev stuvet sammen på FN-lastbiler, -
-og blev kørt til en ny lejr, -
-på et smukt og frugtbart stykke land, -
-ved bredden af Den Blå Nil.
Jeg kørte med lastbilen 3-400 kilometer.
Dette er to venner, som lader som om det er-
- en normal søndag eftermiddag, hvor man sidder og fortæller historier.
Der var masser af vand ved Nilen, men folk døde der.
Fordi der var intet at spise.
De var i de sidste stadier i deres nød.
De havde glemt at medbringe mad eller kunne ikke medbringe noget.
Madorganiseringen var gået galt.
Disse folk havde holdt ud så længe, men da de ankom kunne de ikke mere.
Jeg tog til Mali. Der var også en slem tørke.
Huden bliver som bark.
Som et træ der er mærket af ørkenvinden.
Sandstorm efter sandstorm.
Der var kun kvinder og børn. Mændene var rejst til Libyen, -
-eller Elfenbenskysten for at arbejde.
De lovede at vende tilbage med mad til familien, men meget få kom tilbage.
De blev alle reddet, takket være det store arbejde af Læger uden grænser.
De skaffede hjælp i hele regionen.
Dette er en ven Luc, en belgisk læge.
Han måler og vejer barnet.
Disse børn kommer sig i løbet af 15-20 dage.
De vil være mærkede af deres afsavn når de vokser op.
Denne dreng var alene med sin lille guitar i hånden.
Iført en pjaltet t-shirt.
Ingen bukser, ingenting.
Læg mærke til hans determination, hans kropsholdning.
Han vidste, hvor han ville hen.
Han ledte efter andre mennesker, efter en landsby.
Sammen med sin hund... Han var otte eller ni år.
Sebastiao blev tæt knyttet til menneskene i Sahel-regionen.
Han vendte tilbage igen og igen.
Hans billeder, bog og udstilling, som Lelia redigerede og arrangerede, -
- gjorde verden opmærksom på disse tørker og millioner af menneskeskæbner-
- og stillede spørgsmålstegn ved, hvad der havde forårsaget disse vilkår.
Herefter kastede Sebastiao sig over et projekt, som varede endnu seks år.
Han kaldte sin rejse til næsten 30 lande over hele kloden for:
"Workers." Den tredje store udgivelse af billeder som han og Lelia stod bag.
Jeg ville hylde...
...alle de mænd og kvinder som har bygget verden omkring os.
Den industrielle æras arkæologi.
Sebastiao og Lelia lavede meget grundig research til "Workers".
Og så rejste han igen til de fire verdenshjørner.
Han fotograferede stålarbejdere i Sovjetunionen...
...levede med skibsarbejdere i Bangladesh...
...tog på havet med fiskere i Galicien og på Sicilien...
...dokumenterede bilproduktion i Calcutta...
...observerede teplukkere i Rwanda, et land han først besøgte som økonom.
Han kom på en anden mission nu, med et forandret syn.
Men han var stadig den samme mand, drevet af empati for menneskers vilkår.
I alle kapitlerne i "Workers"-
- fordybede Sebastiao sig i et særligt område inden for manuelt arbejde.
Som i de uger han tilbragte med guldgraverne i Serra Pelada.
I 1991, ved slutningen af den første golfkrig, -
- trak de irakiske tropper sig tilbage og Saddam Hussein antændte oliebrønde.
Brandbekæmpere fra hele verden ankom til de brændende oliefelter.
Sebastiao følte også, at han måtte tage dertil.
Han var drevet af nysgerrighed over for denne eksplosive profession.
Da jeg så de første billeder på tv-
- følte jeg en trang til at dække denne historie.
Det var som at arbejde i et kæmpe teater.
500 oliefelter brændte. Det var én stor scene.
Der var ingen kontrol. Man kunne tage hen, hvor man ville.
Der blev udledt en tung olierøg.
Røgen var så tyk, at solen ikke kunne trænge igennem.
Nogle gange var der mørkt i alle døgnets 24 timer.
Når man havde slukket en brand var jorden stadig meget varm.
Man måtte hælde store mængder vand på-
- for at nedkøle området. Ellers ville olien blive genantændt.
Alligevel skete der eksplosioner, som lød som kanonskud.
Larmen var øredøvende, det var som at arbejde ved en jetmotor.
I dag er jeg en smule døv. Min høresvækkelse begyndte dengang.
Dette er en brandmandsenhed fra Calgary i Canada.
De havde medbragt en smuk, rød brandbil.
Når de havde slukket en brand vaskede de bilen hver aften.
Om morgenen var den indsmurt i olie igen.
Det var et helvedes arbejde.
Jeg udsatte min afrejse indtil den dag, hvor jeg blev nødt til at tage af sted.
Men det stak mig i hjertet, at forlade dette enorme spektakel.
Jeg rejste omkring.
Vi kørte langs en lang mur.
Den dag var jeg sammen med en journalist fra New York Times.
Det var ingenmandsland, totalt ødelagt af krigen, -
Vi trængte gennem porten og indenfor...
...fandt vi en slags...
...paradis, som var blevet til helvede.
Det var en have, som tilhørte den kuwaitiske kongefamilie.
Der var heste, fuldblodsheste...
Det var fuldkommen vanvittigt.
Dyr er de første som flygter fra en katastrofe, når det er muligt for dem.
Det var ikke tilfældet her.
Der var også fugle, det var en oase, meget overrislet.
Fuglene kunne ikke flyve, fordi deres fjer var bundet sammen.
Kuwaiterne flygtede da de mærkede katastrofen nærme sig.
De fangede dyr og beduinerne, som de ikke anså for mennesker blev efterladt.
"Workers" forenede økonomen Salgado med den kunstner han var blevet.
Billederne blev trykt i de fleste store magasiner.
Udstillingen blev vist over hele verden og bogen udkom på mange sprog.
Men Sebastiao og Lelia lod det ikke blive ved det.
De begyndte straks at arbejde på en anden vigtig fase i hans fotokunst.
De forstod at en af vor tids mest presserende problemer var, -
- fordrivelse af folk på grund af krige, hungersnød og det globale marked.
Mens Europa var begyndt at lukke grænserne, -
- ville Sebastiao kaste lys på de udstødtes skæbner.
Igen lavede han og Lelia al research og planlægning sammen.
Igen var hun den drivende kraft bag deres livs nye kapitel, -
-som de kaldte "Exodus."
De skabte en bred opmærksomhed på disse flygtninges skæbner-
- i Indien, Vietnam, Filippinerne, Irak Sydamerika og mange andre steder.
Og Sebastiao vendte igen tilbage til stedet som altid havde fascineret ham:
Til Afrika.
Jeg arbejdede på mit projekt om fordrivelse af mennesker i 1994,-
- da flyet med præsidenten for Rwanda blev skudt ned.
Så startede en kæmpe menneskeflugt mod Tanzania, -
- på grund af den brutale undertrykkelse af tutsierne i Rwanda.
Jeg var en af de første der ankom.
Det var katastrofalt overalt. Folk flygtede til Burundi, -
- til Congo, til Uganda. De flygtede i alle retninger.
Vejene var allerede fyldt med mennesker...
Folk sov i vejkanten. De havde medbragt deres ejendele på cykler.
De flygtede med de ting, de kunne have med.
Vi tog i den modsatte retning.
Mod grænsen. Der var ingen grænsekontrol.
Jeg rejste ind i Rwanda og det var frygteligt.
De mange lig jeg så på vejen...
Her er en granat eksploderet.
De som ikke blev dræbt af granater blev dræbt med macheter.
Jeg begyndte at fornemme omfanget af den katastrofe jeg var vidne til.
Der var et folkemord i gang.
Der var 150 kilometer til Kigali.
150 kilometer med lig.
Jeg vendte om fordi min historie handler om mennesker.
Jeg arbejdede på min bog om flygtninge, jeg arbejdede på "Exodus".
Jeg tog ind i lejrene og begyndte at ane antallet af folk der forlod Rwanda.
Helvede havde erstattet paradiset.
Det var skræmmende at se, på denne smukke savanne, -
-hvordan denne megastore by skød op.
I løbet af få dage var der næsten en million mennesker her.
Der var en ting der rørte mig midt i denne nød.
Det var forholdet mellem denne mor og hendes barn.
Barnets tillid til sin mor.
Jugoslavien 1994-1995
Vold og brutalitet...
Det forekommer ikke kun i fjerne lande.
Det skete lige her, i Europa, i eks-Jugoslavien. Meget chokerende.
Det var en bus fra Krajina, som kørte gennem Kroatien...
Kroaterne dræbte mange mennesker som forlod Krajina.
Volden var overalt. Men det der frastødte mig mest, -
-var at se hvor smittende hadet var.
Hele familier, hele den serbiske befolkning i Krajina blev forvist.
Pludselig blev de forvist fra deres hjem og skulle finde et nyt sted.
Mens deres naboer skød på dem.
Dette var flygtningelejre i Tuzla, -
- i det centrale Bosnien. Disse familier havde forladt enklaven i Zepa, -
- hvor serberne myrdede tusinder af unge mænd.
Vi var der i det øjeblik hvor familierne ankom.
De var i stor nød.
Der var kun kvinder, ældre mænd, -
- og børn. Alle yngre mænd var blevet myrdet.
Det var mærkeligt, at dette skete i Europa.
I slutningen af det 20. århundrede.
Ud fra bilerne kan man se, at det er mennesker-
- med en vis levestandard. En europæisk levestandard...
Et europæisk intellektuelt niveau.
En europæisk infrastruktur... Og de mistede alt.
Hundredevis af kilometer på vejene, fyldt med mennesker og biler.
Vi er vilde dyr. Vi mennesker er primitive dyr.
Her i Europa, i Afrika, Sydamerika, overalt.
Vi er ekstremt voldelige.
Vores historie er fyldt med krige.
En endeløs historie, om historie om undertrykkelse, en vanvittig historie.
Situationen i Rwanda forandrede sig konstant.
Hutuernes hær som styrede landet blev slået, -
- og trak sig tilbage til Congo, til Goma-regionen.
Først var det tutsierne som flygtede-
-fra hutuernes barbari-
- og så flygtede hutuerne fra tutsiernes besættelse.
Alle flygtede.
I løbet af nogle få dage i juli 1994,-
- strømmede der over to millioner mennesker til Goma-regionen.
Det var en begyndende katastrofe.
Sygdomme som kolera begyndte at sprede sig.
-og menneskene døde som fluer.
Der døde 12-15.000 mennesker hver dag.
Jeg tog billeder af disse bunker med lig-
- da en far kom med sit barn. Han smed ham i bunken, -
- og gik igen med sin ven, småsnakkende som om intet var sket.
De kunne ikke begrave alle disse mennesker.
Så der kom en bulldozer fra den franske hær, -
-som kunne tage i dusinvis ad gangen.
Man lagde ligene på række og dækkede dem med jord.
Alle burde se de billeder, se hvor frygtelig vores art er.
Forældreløse børn på vejen.
Tre børn... de to med livlige øjne overlevede.
Det med udslukte øjne er ved at dø.
Da jeg tog væk derfra var jeg syg, min krop var meget syg.
Jeg var ikke smittet med en sygdom, men min sjæl var syg-
Jeg vendte tilbage til Rwanda et år efter katastrofen, -
- for at dække hutuernes tilbagevenden fra Congo.
De havde ingen steder at tage hen. FN tvang dem til at tage tilbage.
Rwanda 1995
Det var som om hele planeten var dækket med flygtningetelte.
Efter jeg havde arbejdet der foreslog tutsimyndighederne, -
- at jeg skulle se nogle af de steder, hvor massakrerne var fundet sted.
Disse folk havde søgt tilflugt i en kirke, hvor de troede de var sikre.
De var alle myrdet.
Her skete det på en skole.
Man kan stadig se, hvad der var skrevet på tavlen den dag.
Det var så skræmmende.
To millioner mennesker var flygtet fra Rwanda.
Nogle vendte tilbage dertil, mens andre frygtede undertrykkelse.
En mængde med 250.000 mennesker-
- forlod byen Goma og gik ind i skoven i Congo.
De forsvandt. Alle vidste at omkring 250.000 mennesker forsvandt.
Ingen vidste hvor de var.
Seks måneder senere begyndte de at dukke op nær Kisangani-
-i det centrale Congo.
De havde boet i skoven i seks måneder.
Så FN tog mig med dertil.
Der gik et tog.
Jeg tog med dette tog.
Det skulle laste proviant af og så køre tilbage. Jeg sagde: "Jeg bliver".
Jeg tilbragte tre dage sammen med disse mennesker, -
- som blev med at ankomme i uendelige mængder.
De var 250.000 da de tog af sted og kun 40.000 nåede hertil.
210.000 mennesker savnedes.
Men livet gik videre.
Der var dem, der klippede de andre.
Eller denne congoleser med sin regnemaskine, -
- som prøvede at indsamle de få dollars han mente folk havde på sig.
Han var i færd med at veksle dem.
Midt i en afsidesliggende skov.
Pro-tutsi guerillabevægelsen som havde indtaget Kisangani, -
- begyndte da at forvise disse mennesker igen.
De blev sendt tilbage.
Seks måneders rejse og tilbage til Rwanda. Nogle blev slået ihjel.
Jeg mødte mennesker, som ikke kunne klare mere.
De talte i vildelse...
De var ved at miste forstanden.
De mennesker der blev forvist-
-hørte man aldrig noget til igen.
De blev formentlig alle myrdet.
Det var min sidste rejse, denne ulykkelige tid i Rwanda.
Da jeg tog derfra, -
- troede jeg ikke mere på noget, der var ingen redning for menneskeheden.
Man kan ikke overleve den slags.
Vi fortjente ikke at leve. Ingen fortjente at leve.
Hvor mange gange lagde jeg mine kameraer væk og græd over, hvad jeg så?
Sebastiao havde set ind i mørkets hjerte, -
- og tvivlet på sit arbejde som fotograf og fortæller om menneskets vilkår.
Hvad var der tilbage for ham at gøre efter Rwanda?
På det tidspunkt var min farfars helbredstilstand blevet værre.
Mine forældre måtte tage tilbage til Brasilien for at passe farmen.
Det var en ren ørken. De vidste ikke, hvad de skulle stille op.
Fuglene, alligatorerne og de majestætiske skove var væk.
Der var intet tilbage fra Sebastiaos barndomsminder.
Så fik Lelia en overraskende idé.
Hvorfor genplanter vi ikke skoven som var her før?
Den skov som havde strakt sig over alle bakkerne var Mata Atlantica.
Den atlantiske regnskov. Ingen havde nogensinde prøvet at genplante den.
Slet ikke i en skala på 600 hektar.
Lelias forslag var nok mest et forsøg på at løfte familiens humør.
Men de begyndte faktisk at gøre det.
I de følgende 10 år-
- fandt et sandt mirakel sted på denne jord, som siden blev Instituto Terra.
Jeg husker den første plantning...
Jeg drømte sommetider, at alt var dødt.
Jorden var så dårlig her, så ødelagt, -
- at jeg spurgte mig selv: "Vil der nogensinde gro noget her"?
Mata Atlantica har 400 forskellige arter.
Selvfølgelig har vi ikke alle 400, men hver gang vi planter...
...er det 100, 150 arter... efter den første plantning mistede vi 60 %.
Efter den anden mistede vi 40 %.
Vi havde ingen bog, som kunne fortælle os, hvordan vi genplantede.
Jeg elsker at komme herop og se alle disse træer.
Denne masse af grøn skov.
Man kan nok forestille, hvad det krævede at plante alle disse træer.
Da jeg var dreng, havde vi et lille vandfald.
Året rundt strømmede der vand derned.
Mine søstre og jeg gik hen til vandfaldet og holdt picnic.
Senere blev skoven skåret ned og vandet forsvandt.
Vores skov er stadig ung, den behøver masser af vand.
Men om 10-15 år, når væksten er stabiliseret, -
- er jeg sikker på, at vi har et smukt vandfald igen.
Man kan se en masse små stier.
Der er hundredevis...
Det er der køerne går.
Når køernes klove rører jorden, -
- er der et tryk på 200-250 kg på et lille område.
Jorden tørrer ud, intet gror der mere.
Det er interessant at se forskellen...
...hvordan Instituto Terra var før, med enge der...
...og så i dag, et komplet genopbygget økosystem med vores to millioner træer.
Her er der en cikade, som sang indtil den døde.
Den var nok ikke sådan indkapslet i træet, termitterne har assimileret den.
Den begraves der.
Man ser et træ og tænker kun på dets højde og skønhed, -
- men alt afhænger af træet, vores vand, ilt. Det er hjem for alt i verden.
Myrer, små insekter, cikader... De er der alle.
Det føles godt at holde om et træ, man har hjulpet med at plante.
Det har allerede slået dybe rødder.
Om 30 år vil det være sådan her.
Det er stadig ungt.
Disse er meget små. Måske spirede de i nat...
...som Alice på vej ind i Eventyrland.
Det er utroligt, at det vil blive til 400 meter høje træer.
Og de vil leve i 400-500 år.
Hvilken kraft!
At forestille sig, at disse tre måneder gamle træer, -
-vil nå klimaks om 400 år.
Måske kan vi prøve at forstå begrebet evighed ud fra det.
Måske kan evighed måles.
Da jeg først sagde: "Lad os plante en skov..."
Jeg troede, at jeg ville plante et lille træ...
Det er ikke én lille vækst, det er over en million.
Og det er ikke bare her. Det er til hele området og mere for hver gang.
Det er fantastisk at en idé-
-kan udvikle sig og vokse.
Og det er ikke længere én persons idé, det er hele verdens.
Vores teknologi kan bruges næsten overalt.
Arterne varierer selvfølgelig, men det er samme know-how-
-for alle tropiske skove.
Jorden helede Sebastiaos fortvivlelse.
Glæden ved at se træerne vokse, alting komme til live igen.
Det genvakte Sebastiaos kald som fotograf.
Men han og Lelia vidste, de ikke kunne vende tilbage til det han gjorde før.
Vi konkluderede at jeg skulle lave et projekt med forbindelse til miljø.
Jeg tænkte først at jeg ville-
- angribe skovenes ødelæggelse, havenes forurening...
Så tænkte vi, at vi ville lave en anden slags projekt.
Vi ville lave en hyldest til planeten og vi opdagede overrasket, -
- at næsten halvdelen af planeten stadig er som den var ved oprindelsen.
Mange af mine venner sagde: "Du skal ikke gå den vej."
"Det er risikabelt. Du er kendt som samfundsbevidst fotograf."
Nu vil du ind på et felt-
- med landskaber og vilde dyr." "Det er lige meget", sagde jeg.
Jeg skal også lære at fotografere det.
Og jeg begyndte min første historie. Den skulle handle om Galapagos.
Jeg ville forstå, hvad Darwin havde forstået.
De samme arter vil udvikle sig meget forskelligt i forskellige økosystemer.
Når jeg ser på leguanens pote, -
- kan jeg ikke lade være med at tænke på-
-en middelalderridders hånd...
...med de beskyttende skæl.
Når jeg ser knoglestrukturen, ser jeg, at leguanen også er min fætter.
At vi stammer fra den samme celle.
Når man står foran en skabning med den alder, -
- ser man en autoritet, med de rynker og den viden.
Da Darwin kom, var skildpadden voksen.
Måske så den Darwin. Hvem ved?
En dag var jeg meget træt efter vi havde gået-
-i meget lang tid.
Jeg lagde mig på stranden for at hvile.
Så mærkede jeg noget røre mit ben. Jeg så det var en søløve.
Så kom der endnu en. Vi var tre søløver!
De så ikke mennesket som et rovdyr eller en trussel.
Det var min første reportage om naturen.
Det var første gang jeg fotograferede andre dyr.
I otte år observerede jeg.
Jeg forstod at jeg er lige så meget en del af naturen som en skildpadde, -
-et træ, eller en rullesten.
Utroligt, hvordan han ser på os...
Der er dybde...
Han kom nærmere og jeg tog et billede. Han havde sin hånd i munden...
Han så sig selv i et spejlbillede for første gang...
Han tog sin finger ud og ind igen, forstod at det var ham selv.
Han var bevidst om sit eget spejlbillede... total identifikation.
De har familier som vores. Med en bedstefar, en far, børn og børnebørn.
De respekterer hinanden og når man besøger dem, -
-fordrer det en vis høflighed.
Man må stå på en bestemt måde, respektere deres territorium.
Så er man velkommen.
Jeg blev også ven med en hval.
Dette er hvaler i Argentina.
En voksen som denne er 35 meter lang og vejer 40 tons.
Hun kom så tæt på båden, at jeg kunne røre hende.
Utroligt! Den var så følsom. Da jeg kærtegnede den-
- kunne jeg se dens hale bevæge sig 35 meter væk.
Vi sad i en lille båd, kun syv meter lang.
Den vidste, den kunne vælte os. Men den rørte aldrig båden. Aldrig!
Da vi sejlede væk, slog den med halen.
Det er som en anden planet. Det er helt utroligt.
Lad mig se om jeg har et andet foto af juraksamojeder.
Alt hvad de ejer er her.
Det er deres hus.
Jeg havde planlagt dette projekt om samojederne i lang tid.
Der var omkring 18 personer med 6000 rensdyr, -
-som konstant flyttede rundt.
Dette må være omkring klokken 19.
Klokken 20 tændte de op-
-og lavede dagens eneste varme måltid.
Efter måltidet snakkede vi lidt. Alle deltog i samtalen.
Mens ilden brændte var der 15-20 grader varmt.
Meget behageligt. To timer senere var der minus 30 grader.
De er Sibiriens sande cowboys.
De har altid deres lasso, lavet af rensdyrskind, om halsen.
De har støvler som er lavet af sølvræveskind.
De sover med støvlerne på. De holder hele livet.
Ob er en meget speciel, enorm flod i Sibirien.
Her er den omkring 47 kilometer bred.
Når man passerer Ob, er man i den nordlige polarkreds.
Der er ingen horisont, intet. Man er på en hvid tallerken.
Så bred som universet.
"Genesis" førte igen Sebastiao kloden rundt, i næsten 10 år.
Han ville vise naturen, dyr, steder og mennesker...
...som det var ved tidernes begyndelse...
Et mere optimistisk syn på den planet, som han længe havde set som ødelagt.
"Genesis" skulle være deres opus magnum.
Et kærlighedsbrev til planeten.
Der var fortællinger om zo'e-folket i jesuitternes fortællinger-
- fra 1600-tallet. De tog til Amazonas.
De fortalte om et folk, som havde et trærør i underlæben.
Disse indianere blev aldrig set igen.
Det blev anset som en fabel eller noget jesuitterne fandt på.
Indtil slutningen af 80'erne, hvor man kontaktede dem igen.
Disse indianere lever i paradis.
Det er det eneste sted jeg har været, hvor kvinderne har 3, 4 eller 5 mænd.
Og mændene har lige så mange koner.
Hver kvinde har en mand der går på jagt... en mand der fisker...
...en mand der arbejder med landbrug...
...en der er handyman og hjælper i huset...
Kvinderne har en betydelig magt.
De har en kontrol over nogle af mændene, som er ganske anseelig.
En ting jeg altid har fundet interessant ved alle disse mennesker, -
- er deres klare bevidsthed om deres fremtræden.
Når jeg skulle tage et foto, vidste de jeg ville lave en kopi af deres image.
Først var de meget ivrige, så mistede de interessen.
Det var ikke deres verden. Men de var meget interesserede i min kniv.
Jeg lovede min ven Ypô, at han ville få min kniv.
Men jeg havde lovet Indianerstyrelsen, at jeg ikke ville give-
- nogle af mine ting til indianerne, for at beskytte deres renhed.
Han sagde: "Lad os lave en aftale. Den dag du rejser-"
-smider du din kniv ud fra flyet.
"Jeg følger flyets rute og finder din kniv."
Disse planter er meget gamle. De har været her 40-50 år.
Det er vidunderlige planter. Samambaias.
En skyggeplante fra skovens hjerte.
Fra højtliggende steder.
Det minder mig om min mors hår. Min mor var meget smuk.
Det var hendes planter og efter hun døde, -
- tog min far sig af dem indtil han gik bort.
Det regner. En smuk regn.
Denne jord er meget vigtig for os.
Vi færdiggør en cyklus med denne jord.
Vi har tilbragt vores liv i denne cyklus.
Mine forældres liv... Mine søstres liv...
En stor del af mit liv.
Og i dag lever vi vores liv her igen.
Lelia og jeg. Jorden fortsætter med at fortælle vores historie.
Den formede min barndom og følger mig i min alderdom.
Når jeg dør vil skoven igen være-
-som da jeg blev født.
Og cyklen er afsluttet.
Det er historien om mit liv.
Manden, hvis billeder har fortalt os en million historier om planetens liv-
- deler nu en stor historie og drøm med os. Ødelæggelsen af naturen kan vendes.
Vandet flyder igen på jorden ved Instituto Terra.
To en halv million træer er plantet. Dyrelivet er tilbage, selv jaguarerne.
Jorden er ikke mere ejet af Salgados. Det er nu en offentlig nationalpark.
Det er blevet en model for hvordan ødelagte jorde kan blive til skove.
Fotografier af Sebastiao Salgado
Instrueret af Wim Wenders og Juliano Ribeiro Salgado